Călătoria unui prunc spre sfințenie - Cuviosul Paisie Aghioritul
Cuviosul Paisie, înainte de a fi proslăvit și canonizat Sfânt,
înainte de a fi devenit starețul iubit a cărui povățuire era căutată de nenumărate suflete,
mai înainte să fi fost simplu monah sau tâmplar sau chiar soldat,
Cuviosul Paisie a fost...copil, un băiețel.
Și, ca toți copiii din lumea aceasta, s-a născut într-o familie,
a primit un nume, apoi s-a plămădit în cultura poporului său.
Dat fiind acest început lumesc, omenește te întrebi ce a făcut acest prunc de a ajuns să fie Sfânt?
Ce putere dumnezeiască, ce înălțare a firii omenești
l-a ridicat pe micuțul Arsenie din țărâna din care s-a născut
și l-a dus în prezența plină de slavă a lui Dumnezeu, ca Sfânt pentru veșnicie?
Călătoria unui prunc spre sfințenie - Cuviosul Paisie Aghioritul
Cuviosul Paisie s-a născut într-un sătuc din Centrul Turciei, pe 25 iulie 1924.
Părinții lui, Prodromos și Evlampia Eznepidis, erau creștini ortodocși
ce urmau cu drag tradițiile credinței, nerăbdători să ducă pruncul născut la preot
pentru a primi Botezul în Hristos la patruzeci de zile.
Preotului satului, care la rândul său avea să fie numit Sfânt,
i s-a descoperit că vor veni necazuri mari în popor și a cerut ca să-i fie aduși
toți pruncii nou-născuți pentru a fi botezați.
Când Cuviosul Arsenie îl ținea pe prunc deasupra cristelniței,
i s-a descoperit că pruncul va fi monah precum era și el.
Totodată, i s-a descoperit ceasul și locul propriei sale morți.
În ziua Botezului, Cuviosul Arsenie a cerut ca pruncului să-i fie dat numele său și așa a fost.
Imediat după Botez, nenorocirea pe care Cuviosul Arsenie o prevăzuse
s-a abătut peste ei și toți creștinii ortodocși din Turcia au fost somați să părăsească țara.
Așa se face că familia Eznepidis, împreună cu micuțul Arsenie,
a fost nevoită să-și lase casa din Turcia și să peregrineze zile la rând spre noua casă din Grecia.
Cuviosul Arsenie a mers dimpreună cu ei, a suferit dimpreună cu ei și
a împărtășit cu ei Harul lui Dumnezeu pe tot parcursul călătoriei.
Numai când i-a știut în siguranță în noua patrie,
a adormit în Domnul, după cum i se descoperise.
Cu toate că micuțul Arsenie nu-și mai amintea nimic din pământul natal
sau din istovitoarea călătorie spre Grecia sau despre Cuviosul Arsenie,
acesta asculta mereu istorisirile tatălui său
despre perioada cât au fost refugiați și despre mult-credinciosul și îndrăgitul monah.
Pe când era încă băiețandru, a citit toate scrierile Cuviosului Arsenie,
încercând să-și însușească tot ce putea de la smeritul părinte monah,
cel care se îngrijise de poporul strămutat.
Arsenie se simțea legat și sprijinit de Cuviosul al cărui nume l-a purtat toată copilăria și maturitatea.
Un adevăr minunat despre copii este acela că aceștia nu pot ține supărarea și întristarea
pentru mult timp și curiozitatea lor firească, precum și uimirea lor, ies imediat la suprafață
În ciuda povestirilor despre suferință și strămutare, Arsenie iubea noua casă.
A hoinărit prin păduri, s-a scăldat în apa rece din râu,
a privit cerul albastru strălucitor, a mâncat din prunele zemoase.
Odată cu preocuparea pentru viața activă,
preocuparea pentru frumusețea albinelor și a florilor, a copacilor ce îl înconjurau
a crescut și dragostea lui pentru Dătătorul de viață.
Nu avea nicio îndoială că Dumnezeul pe care el și familia lui Îl preaslăveau în Biserică
a făcut această lume minunată, precum și tot ceea ce este în ea.
Când a împlinit unsprezece ani, deja ținea posturile,
citea cărți despre Sfinți și mergea la privegheri.
Era hotărât să devină monah, dar, așa cum se întâmplă adesea celor care se deosebesc de ceilalți din jur,
nici cei apropiați lui Arsenie nu l-au înțeles și nu l-au încurajat.
Dimpotrivă, îl tachinau și îl necăjeau.
Vecinul îl tachina pentru că era prea slab.
Fratele lui i-a ascuns cărțile duhovnicești și se plângea că
Arsenie îl ținea treaz când își făcea rugăciunile noaptea.
Ceilalți copii îl considerau ciudat și râdeau de felul lui asemănător călugărilor,
dar Arsenie era puternic în credință și n-a lăsat ca aceste tachinări să-l atingă, ci trăia liniștit în mijlocul lor,
continuând să se roage, să postească, să citească și să caute pe Domnul în liniștea naturii.
Un atac îndreptat asupra credinței sale l-a zguduit până în străfundul sufletului.
Așa cum Arsenie creștea fizic, tot așa creștea și în minte.
Ajunsese un tânăr deștept și curios, dorind să învețe de la cei mai în vârstă și mai înțelepți decât el.
Odată, prietenul fratelui său, Kosta, hotărâse să-l "scape" pe Arsenie
de credința puerilă în Dumnezeul care a creat omul și apoi a devenit El Însuși Om.
I-a spus lui Arsenie că știința este singura sursă adevărată a tot ce se cunoaște,
în timp ce natura acționează după propriile legi, nu după legile lui Dumnezeu.
Kosta și-a argumentat opiniile folosindu-se de cărțile de știință pe care le citise în colegiu.
Arsenie nu auzise de așa ceva în viața lui.
I-a adresat lui Kosta multe întrebări,
iar acesta i-a răspuns cu siguranța celui care studiase la universitate.
Lui Arsenie îi vâjâia capul.
În cele din urmă, Kosta a concluzionat că Hristos a fost doar un Om bun și nimic mai mult.
Arsenie era șocat, confuz și rănit.
Primul impuls a fost să fugă cât mai departe în singurătate, în adăpostul pădurii.
Alerga tot mai mult și mai mult în pădure, suspinând fără oprire.
Apoi, a văzut paraclisul Sfintei Varvara în apropiere.
Fiind încă sub impulsul celor auzite, a alergat în
Biserica întunecată căzând la Icoana Mântuitorului Hristos.
Un firicel de lumină slabă a pătruns printr-o crăpătură a peretelui peste Icoană.
În fața Icoanei, Arsenie și-a vărsat oful și tulburarea înaintea lui Hristos.
S-a rugat să primească un semn prin care Kosta să fie vădit că se înșela,
că Dumnezeu-Creatorul există și că Hristos-Omul este Dumnezeu deplin.
A făcut metanii până l-a durut tot trupul și îi ardeau genunchii.
Toți anii petrecuți în posturi, privegheri, precum și lecturile despre viețile Sfinților
l-au făcut pe Arsenie puternic și neclintit.
A petrecut toată noaptea în rugăciune, dar Dumnezeu n-a răspuns rugăciunilor lui,
nici măcar cu un semn, cât de mic.
Când s-a luminat de ziuă, Arsenie s-a ridicat să iasă din Biserică.
Istovit și cu durere în tot trupul, și-a dat seama că
nu ar fi putut renunța vreodată să-L iubească pe Hristosul pe care Îl știa atât de bine.
Dintr-odată, Altarul din fața lui s-a umplut de o lumină albă.
Arsenie a stat pe loc.
L-a văzut pe Însuși Hristos ținând în mână o Evanghelie deschisă.
Era ca și cum Hristos, cufundat în lumină, a coborât din iconostas.
Din lumină, Hristos i-a grăit: "Eu sunt Învierea și Viața. Cel ce crede în Mine, chiar de va muri, va trăi".
Când Cuviosul Paisie povestea despre această întâmplare din copilărie, nu putea să spună cât a durat acea vedenie.
Ceea ce își amintea întotdeauna erau bucuria și pacea până în străfundul inimii când privea la Lumina lui Hristos.
Toată îndoiala și confuzia au dispărut de la Arsenie din acea zi când a plecat din
Paraclisul Sfintei Varvara și și-a continuat călătoria spre sfințenie.
Și, mă întreb, care este răspunsul tău la această întrebare?
Ce putere dumnezeiască, ce înălțare a firii omenești l-a ridicat pe micuțul Arsenie Eznepidis
din țărâna Turciei natale și l-a transformat în Cuviosul Paisie preaslăvit în veșnicie,
în slava Dumnezeului iubit?